Радянізація західних
областей України.
Відбудова народного господарства
західних областей України здійснювалась за умови інтенсивної радянізації всіх
сторін соціально-економічного і культурного життя краю. Для забезпечення
радянізації Західної України активно залучалися працівники
партійно-комсомольського, державного апаратів, службовці правоохоронних
органів, держбезпеки, культури й освіти з районів Радянського Союзу, переважно
зі Східної України. Їх направляли туди на постійну роботу на заводах, фабриках,
у радянських установах, школах, вузах тощо. Утворювалась мережа більшовицьких і
комсомольських організацій, формувались профспілки. У 1905р. в Західній Україні
налічувалось 88000 комуністів проти 31000 в 1946р. В грудні 1945р. ЦК КП(б)У створив
спеціальний відділ по західних областях.
Зароджується державна швейна
та хімічна промисловість, розширюється видобуток та переробка нафти, газу,
організується геологорозвідувальні роботи щодо сировинних і мінеральних
ресурсів, зокрема сірки, різних мінеральних вод, формується система промислової
та торговельної споживчої кооперації.
Майже всі ключові посади в
цих сферах займали в вихідці з інших регіонів країни.
З приходом на
західно-українські землі радянських військ відновилася розпочата ще у 1939-1941р.р.
колективізація сільського господарства. Цей процес здійснювався методом
примусу.
В середині 1950р. кількість
колгоспів досягла 7200. Промислова колективізація, антинародна податкова
політика, командні методи хлібозаготівель викликали незадоволення селянства і
поповнювали соціальну базу для живлення боротьби УПА, підпільного опору
структур ОУН.
Становище загострювалось ще й
тим, що ведучи боротьби з ОУНівцями, беріївський каральний апарат обрушив
репресії на мирних жителів. І східні райони СРСР 1940р. – 1946р. було
депортовано близько 500000 західних українців, переважно сільського населення.
Це були селяни, представники місцевої національної інтелігенції, священиків
греко-католицької церкви. На Львівському церковному соборі 1946р., основною "фігурою”
якого був єпископ Григорій Костельник, було винесено вердикт про ліквідацію
Брестської церковної унії 1596р. і повний розрив з Ватиканом, про приєднання до
Руської церкви. Цей акт не мав нічого спільного з настроями віруючих і був
проведений всупереч волі переважної їх більшості.
Греко-католицька церква
змушена була піти в підпілля. Це посилювало незадоволення населення новою
владою, а організаторам Собору Г. Котельника через деякий час на одній з вулиць
Львова було вбито.
За цих умов збройна боротьба
ОУН – УПА, чисельність яких перевищувала 100000 чоловік, стала ще активнішою.
Головні свої завдання вояки УПА вбачали в боротьбі проти сталінського
деспотичного режиму за створення Незалежної української держави.
Керівником збройної боротьби
ОУН – УПА на українських землях був у цей час видатний діяч українського
національного руху Роман Шухевич (псевдонім – Тарас Чупринка), головний
Командир УПА (1943-1950рр.). Голова Генерального Секретаріату Української
головної визвольної ради (1944 – 1950рр.).
У 1950р. оточений
спеціальними підрозділами МВС – МДБ, Р. Шухевич загинув біля Львова. Степан
Бандера в ці роки перебував за кордоном, звідки здійснював загальне керівництво
діяльністю ОУН.
1945р. – 1946р. боротьба ОУН
– УПА з органами МВС – МДБ, військами, винищувальними загонами та групами
самозахисту з місцевих активістів досягла апогею. На терор бандерівці
відповідали терором. У жорстоких боях вони зазнали тяжких втрат. У 1947 році
гострота збройної боротьби почала спадати.
За умов жорстокої боротьби,
яка охопила переважно сільські райони, здійснювалася модернізація промисловості
західних областей України. З різних районів СРСР та з Німеччини сюди
доставлялося обладнання, технологічні лінії й навіть цілі підприємства. Уже в 1945р.
– 1946р. почали давати продукцію львівські заводи електроприладів і
електроламп, телеграфно-телефонної
апаратури сільсько-господарських машин
та ін. Отже, зароджуються такі галузі, як машино- і приладобудування,
металообробна, швейна, трикотажна та хімічна промисловості.
Надзвичайно
швидка індустріалізація західної України мала на меті не лише створення нового
індустріального вузла, але й зміну традиційної структури населення краю, збільшення в ньому питомої
ваги тих елементів, які могли б служити надійною соціальною базою радянської
влади.
Відродження культурного життя в Україні у післявоєнні роки наражалось
на великі труднощі. В умовах, коли на першому плані стояла відбудова важкої
промисловості і нарощування воєнного потенціалу, на інші сфери життя, у тому
числі культуру, не вистачало коштів.
Ось
чому видатки на культуру концентрувались на найважливіших об’єктах – школах,
вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах. Без налагодження їх
роботи відбудова економіки була неможлива.
Що
ж стосується клубних установ, кінотеатрів, драмтеатрів, філармоній, бібліотек,
радіомережі та інших культурних об’єктів, то введення їх у дію не вважалось
першочерговим завданням.
У
1950р. повністю відновлюється довоєнна мережа шкіл, у яких навчалося 6,8 млн.
дітей. Для матеріальної підтримки тих, кому батьки не могли забезпечити
мінімуму необхідного до навчання, створювався фонд всеобучу.
Як
і в довоєнні роки, більшовицька партія прагнула перетворити школу в знаряддя
збереження і посилення свого контролю над учнівською молоддю. Була відновлена
робота піонерських та комсомольських організацій, поповнювалися їх ряди. У
повоєнні роки значного поширення набула вечірня, а потім і заочна форма
навчання.
У
1953р. в Україні в основному було впроваджено обов’язкове семирічне навчання
дітей. В Україні працювали видатні майстри педагогічної справи. Серед них –
директор Павлинської середньої школи на Кіровоградщині В. Сухомлинський.
Діапазон користування українською мовою постійно звужувався. З 1948р. по 1954р.
число українських шкіл зменшилось з 26 до 25тис., а російських збільшилось з
2720 до 4051, або в 1,5 раза. В 1953р. в українських школах навчалося 1,4млн.,
а в російських і змішаних 3,9млн. дітей.
Майже
всі школи перепрофілювались на російські. Протягом четвертої п’ятирічки була
відновлена робота всіх вузів України, яких у 1950р. налічувалось 160.
У
перші післявоєнні роки відновилася робота науково-дослідних установ України,
переважаюча більшість з яких перебувала в евакуації. У 1950р. їх кількість у
республіці становила 462. головною науковою установою України залишалась
Академія Наук УРСР, яку очолював біолог зі світовим іменем О. Палладін. У
республіці в 1946р. було запущено перший в СРСР атомний реактор.
В
інституті електротехніки АН УРСР було створено лабораторію моделювання та
обчислювальної техніки, що започаткувала дослідження в галузі кібернетики. У
1948 – 1951рр. Тут створюється перша в СРСР
|